Da, acesta e Sunset Boulevard, Los Angeles, California.
E aproape 5:00 dimineața.
Aceasta e brigada omucideri...
completată cu detectivi și cu ziariști.
A fost raportată o crimă, într-una din casele acelea mari...
din grupul de zece mii.
Veți citi despre asta în edițiile de seară, sunt convins.
Veți afla știrea de la radio, și o veți urmări la televizor...
pentru că o vedetă de cinema e implicată - una dintre cele mai mari.
Dar înainte să aflați povestea distorsionată și umflată...
înainte ca acești jurnaliști de Hollywood să pună labele pe ea...
poate v-ar plăcea să aflați faptele: purul adevăr.
Dacă e așa, ați nimerit unde trebuie.
Vedeți, trupul unui tânăr a fost găsit
plutind în piscina reședinței acesteia,
cu două împușcături în spate și una în stomac.
Nu era o persoană importantă.
Doar un scenarist cu câteva filme de serie B la activ.
Sărmanul. Dintotdeauna și-a dorit o piscină.
Ei, până la urmă și-a făcut un bazin...
numai că prețul s-a dovedit un pic prea mare.
Să ne întoarcem în urmă cu șase luni, în ziua când a început totul.
Locuiam într-un apartament undeva între străzile Franklin și Ivar.
O duceam destul de greu în acel moment.
Nu mai lucrasem într-un studio de mult.
Așa că lâncezeam acolo, producând povestiri originale, două pe săptămână.
Dar se pare că-mi pierdusem inspirația.
Poate nu erau destul de originale.
Sau poate erau prea originale.
Tot ce știu e că nu se vindeau.
Mda?
- Joseph C. Gillis? - Exact.
Am venit pentru mașină.
Ce mașină?
1946 Plymouth convertibil, California, numărul 40-R-116.
Unde sunt cheile?
De ce-ar trebui să vă dau cheile?
Deoarece compania s-a săturat să se joace cu tine,
pentru că nu ai plătit ultimele trei rate și pentru că avem o hotărâre judecătorească.
Gata acum. Cheile.
Sau vrei s-o remorcăm și s-o tragem după noi?
Calmați-vă entuziasmul. Mașina nu e aici.
A, chiar așa?
Am împrumutat-o unui amic. S-a dus cu ea la Palm Springs.
Să-și îngrijească de sănătate, presupun.
Uitați-vă în garaj, dacă nu mă credeți.
Te credem, cum să nu. Dar acum să ne crezi și tu pe noi!
Mașina aia ar fi bine să fie aici până mâine, sau va ieși cu scântei.
- Ești foarte spiritual. - Ha!
Ei bine, aveam nevoie de 290 $
și asta foarte repede, altminteri rămâneam fără mașină.
Nu era nici în Palm Springs, și nici în garaj.
Am luat-o înaintea companiei finanțatoare.
Știam că-și vor face apariția, și n-am vrut să risc.
Așa că o țineam peste stradă, în parcarea din spatele magazinului lui Rudy Lustragiul.
Rudy nu întreabă niciodată cum stai cu banii.
Își dă seama cum îți merge după cum ai pantofii.
Dusesem o povestire originală la Paramount.
Agentul meu îmi spusese că e apă de ploaie.
Dar cunoșteam acolo un barosan care mă plăcuse întotdeauna.
Era timpul să mă folosesc de asta.
Se numea Sheldrake.
Era un producător destul de isteț, mărturie stând câteva ulcere.
În regulă, Gillis, ai cinci minute. Despre ce e vorba în povestirea ta?
E despre un jucător de baseball, un stopper începător destul de bun.
Sărmanul puști fusese cândva amestecat într-un jaf armat.
Dar acum încearcă să se-ndrepte. Numai că niște cartofori nu-l lasă în pace.
Așa că-i spun sărmanului puști să iasă din World Series altfel o pățește, ă...?
Cam așa ceva, în afară de final. Am o găselniță destul de bună.
Aha. I-ai pus un titlu?
"Baze Înalte". Am trimis un rezumat de 40 de pagini.
Sună la Departamentul Lectorilor. Vezi dacă știu ceva despre "Baze Înalte".
Sunt foarte aprinși după scenariu la Twentieth [Century Fox],
afară de Zanuck, care e fleașcă după el.
Crezi că Ty Power ar fi potrivit în rolul stopper-ului?
Dar voi aveți cel mai potrivit om pentru acest rol. Alan Ladd.
Ar fi o bună șansă pentru Ladd. Încă un lucru, e foarte ușor de filmat.
Sunt multe scene afară. Pun pariu că ai putea să-l scoți sub un milion.
- Scuză-mă. - Și Bill Demarest are un rol grozav:
antrenorul, un vechi jucător care acum a fost scos pe bară, își iese din minți câteodată.
Hello, d-le Sheldrake.
Despre "Baze Înalte", am făcut un rezumat de două pagini.
- Mulțumesc. - Eu nu m-aș deranja în locul dv.
- Ce e în neregulă cu el? - E scris de foame.
N-ar fi bun pentru Ladd?
E numai o repetare la nesfârșit a ceva care nu era bun de nimic din start.
Sunt sigur că vei fi încântată să-l cunoști pe dl. Gillis. El e autorul.
Ea e d-șoara Kramer.
Mă numesc Schaefer. Betty Schaefer.
În clipa asta aș vrea să mă ascund într-o vizuină și să mă încui acolo.
Aș putea da o mână de ajutor.
Regret, d-le Gillis, dar pur și simplu nu mi s-a părut bun de ceva.
Găsesc că e fals și plictisitor.
Și ce recomanzi d-ta? James Joyce? Dostoievski?
Cred că un film trebuie să aibă ceva de spus.
A, d-șoarei îi trebuie mesaj. Doar o poveste nu-i ajunge.
Ai fi refuzat și scenariul la "Pe Aripile Vântului".
Nu, eu am făcut-o. M-am gândit: "Cine are chef să vadă un film despre războiul civil?"
Poate mi-a displăcut pentru că am auzit de multe ori că ești talentat.
Asta era anul trecut. Anul ăsta încerc să-mi câștig existența.
Așa că iei subiectul 27-A, îl ștergi de praf, îl poleiești un pic...
Hei, nu-mi plac cuvintele astea. Vorbești ca un critic din New York.
- Asta e tot, Miss Kramer... Schaefer. - La revedere, d-le Gillis.
Data viitoare o să-ți scriu "Cel Gol și Cel Mort".
Ei, se pare că Zanuck s-a ales cu un film despre baseball.
N-aș vrea să credeți că m-am gândit cumva că acest film o să câștige vreun Oscar.
Desigur, sperăm mereu să dăm peste un rol pentru Betty Hutton.
Crezi că ar putea avea un rol în acest film?
Sincer, nu.
Stai puțin.
Dacă schimbăm cu o echipă feminină de softball și adăugăm câteva cântece
ar putea ieși un musical destul de drăguț. "Pe Banca de Rezerve: Povestea unei Femei".
Glumești cumva? Pentru că eu mi-am pierdut umorul de tot.
Sunt aproape terminat. Am nevoie de o slujbă.
- N-am nimic. - Orice. Dialoguri de umplutură.
Nu e nimic. Sincer.
Uite, d-le Sheldrake.
Ai putea să-mi dai 300 $, ca un împrumut personal?
Dacă aș putea? Gillis.
Anul trecut cineva mi-a propus să cumpăr o fermă în Central Valley.
Așa că am împrumutat bani de la bancă pentru fermă.
Anul acesta am ipotecat ferma ca să-mi plătesc asigurarea de viață...
ca să pot împrumuta iar bani...
M-am întors apoi în cartierul general.
Așa numesc mulți dintre noi farmacia lui Schwab.
Un fel de amestec între birou, cafenea și sală de așteptare.
Așteptare.
Așteptând o minune din cer.
Am schimbat zece fise și am început să lansez un S.O.S. general.
N-am putut să dau de agentul meu, desigur.
Așa că l-am sunat pe un amic, Artie Green...
un director adjunct, și un tip îngrozitor de amabil.
Ar fi putut să-mi împrumute 20 $.
Dar 20 $ nu erau de ajuns.
Apoi am vorbit cu câțiva "oameni-da" de la Metro.
Mie mi-au spus "nu".
În cele din urmă am dat de agentul meu. Marele șarlatan.
Se zbătea cumva să-i găsească o slujbă sărmanului Joe Gillis?
Nici gând. Muncea din greu în Bel-Air, luptându-se cu bețele de golf.
Deci ai nevoie de 300 $. Sigur că aș putea să-ți împrumut 300 $.
- Numai că n-am de gând s-o fac. - Nu?
Gillis, uite ce e. Nu sunt doar agentul tău. Nu contează nici măcar 10 %.
- Sunt prietenul tău. - Zău?
Nu știi că paginile cele mai grozave au fost scrise pe stomacul gol?
Odată ce un talent ca tine intră în starea Mocambo-Romanoff, ești pe calea cea bună.
Lasă-l pe Romanoff. Eu vorbesc de mașină.
Dacă rămân fără mașină e ca și cum aș rămâne fără picioare.
Ar fi cel mai grozav lucru pentru tine.
Atunci n-ai avea decât să stai în fața mașinii de scris, să scrii ceva.
Ce crezi că am făcut până acum? Îmi trebuie 300 $.
Drăguțule, poate ai avea nevoie de un alt agent.
Întorcându-mă în oraș, am făcut bilanțul strădaniilor mele.
Au valorat exact zero.
Se pare că n-aveam ce căuta aici...
și venise vremea să las baltă povestea cu Hollywood-ul și să mă întorc acasă.
Poate dacă mi-aș fi vândut tot calabalâcul aș fi strâns suficient
pentru o călătorie cu autobuzul până la Ohio.
Să mă întorc la slujba de copist pentru 35 $ pe săptămână la Dayton Evening Post...
dacă ar mai fi un loc liber.
Să fiu din nou deliciul întregului birou.
Bine, deștepților! De ce nu vă duceți și voi să o luați pe coajă la Hollywood?
Aveți impresia că ați face...
Hopa!
Am aterizat într-o alee spre un fel de conac...
care părea în ruină și abandonat.
La capătul aleei era o priveliște minunată,
un garaj mare și gol, stând acolo fără rost.
Un loc ideal să pitești o mașină șchioapă, cu un număr căutat de poliție.
Mai era un ocupant al acelui garaj,
un automobil uriaș, străin.
Probabil consuma enorm.
Avea un număr din 1932.
Mi-am închipuit că atunci au plecat și proprietarii.
Și m-am mai gândit că nu mai puteam să mă întorc în apartamentul meu...
cu copoii ăia pe urmele mele.
Ideea era să mă aciuiesc la amicul meu Artie Green și să rămân acolo
până voi putea să iau acel autobuz spre Ohio.
Odată ajuns în Dayton, trimit băieților cu creditul o carte poștală ilustrată
în care să le spun de unde pot ridica hardughia.
Locul ăsta semăna cu un elefant mare și alb,
genul de casă pe care îl ridicau nebunii oamenii de film din nebunii ani 20.
O casă neglijată capătă un aer mohorât.
Aceasta era mohorâtă de tot.
Era ca femeia trecută din "Marile Speranțe"
acea Miss Havisham în rochia de mireasă putrezită și cu vălul bătut de lacrimi
retrăgându-se din lumea asta, pentru că fusese părăsită.
Hei, tu! De ce ai venit așa de târziu?
De ce m-ai lăsat să aștept atâta?
Pe aici.
Doar mi-am lăsat mașina în garaj.
Am avut o pană de cauciuc. M-am gândit că poate...
- Intră. - Mai bine mi-aș lua mașina și aș pleca...
Șterge-te pe picioare.
Haide.
Nu ești îmbrăcat cum trebuie pentru întâlnire.
- Ce întâlnire? - Adu-l sus, Max.
- Urcă sccările. - Vrei să mă asculți o clipă?
Doamna așteaptă.
Pe mine?
Ok.
Dacă vrei să te ajut la coșciug, strigă-mă.
Pe aici.
Intră.
L-am pus pe masa de masaj în fața șemineului.
Întotdeauna îi plăcea să privească focul și să-l zgândere cu un băț.
Am hotărât să-l îngrop în grădină. E vreo lege împotrivă?
- Habar n-am. - Oricum nu-mi pasă.
Vreau un coșciug alb, și mai ales căptușit cu satin.
Alb sau roz.
Sau roșu. Roșu strălucitor, aprins. Să fie vesel.
Cât o să coste?
Te avertizez, nu-mi cere un preț exagerat doar pentru că sunt bogată!
Doamnă, vă înșelați în privința mea.
Am avut niște probleme cu mașina. O pană de cauciuc.
Am lăsat-o în garajul dv. până când fac rost de o roată de rezervă.
Am crezut că e o casă nelocuită.
Nu este. Ieși afară.
Îmi pare rău. Și regret că v-ați pierdut prietenul.
Și nu cred că se potrivește roșul.
Stați puțin. V-am mai văzut cândva? Îmi păreți cunoscută.
Ieși afară. Sau vrei să chem servitorul?
Sunteți Norma Desmond!
Jucați în filmele mute. Erați mare!
Sunt mare.
Filmele sunt mici acum.
Aha.
Știam că se întâmplă ceva greșit cu ele.
Au murit. Sunt terminate.
A fost o vreme când atrăgeau privirile întregii lumi.
Dar asta nu le-a ajuns. O, nu!
Trebuia să atragă și urechile întregii lumi.
Așa că au deschis gurile mari și au pornit pălăvrăgeala.
Așa a apărut afacerea cu popcorn.
Îți cumperi o pungă și-ți astupi urechile.
Uită-te la ei cum stau în birouri, pseudo-regizorii!
Au luat idolii și au dat cu ei de pământ.
Pe alde Fairbanks, Gilbert, sau Valentino!
Și cine a mai rămas? Niște neica nimeni!
Nu mă învinuiți pe mine. Nu am putere de decizie, sunt un simplu scenarist.
Nu zău. Scrii cuvinte, cuvinte, tot mai multe cuvinte!
Voi ați făcut un ștreang din cuvinte și ați sugrumat afacerea asta!
Ați pus chiar un microfon aici să prindă ultimul gâlgâit,
și Technicolor să fotografiați limba roșie și umflată!
Șșt. O să treziți maimuțica.
Afară! Max!
Data viitoare o să vin cu albumul meu să vi-l ofer cu autograf.
Sau poate vin cu o mână de ciment să vă cer amprenta.
- E în regulă, mă duc. - Stai puțin.
- Ai spus că ești scenarist. - De ce?
Ești au ba?
Așa scrie în cartea de muncă.
Și ai scris niște filme, nu-i așa?
Sigur că da. Vreți o listă?
Vreau să te întreb ceva. Vino-ncoace.
Ultimul pe care l-am scris a fost despre "Emigranții din Castronul Prăfuit".
N-aveți de unde să-l știți, deoarece când a fost gata
a rulat doar pe un vas cu torpile.
Intim, nu-i așa?
Suflă vântul prin orga aia stricată. Trebuia s-o scot afară.
Sau s-o învățați o melodie mai frumoasă.
Tinere, spune-mi ceva.
Cât de lung e în ziua de azi un scenariu? Câte pagini, adică?
Depinde despre ce e vorba. Donald Rățoiul sau Ioana d'Arc.
E vorba de un film foarte important.
L-am scris eu însămi. Mi-a luat ani întregi.
Se pare că e suficient pentru șase filme importante.
E despre povestea Salomeei. Cred că o să-l regizeze DeMille.
DeMille? Aha.
- Am făcut o mulțime de filme împreună. - Și dv. o să jucați în rolul Salomeei.
Cine alta?
Întrebam și eu. Nu știam că plănuiți o revenire.
Urăsc cuvântul ăsta! E o reîntoarcere!
O reîntoarcere pentru milioanele de oameni care nu mi-au iertat niciodată retragerea.
- Destul de corect. - Salomeea.
Ce femeie! Ce rol!
Prințesa îndrăgostită de un sfânt.
Dansează dansul celor șapte văluri.
El o respinge, așa că ea îi cere capul pe o tipsie din aur,
și îi sărută buzele reci, moarte.
Va face ravagii în Pomona [un sat din regiunea Los Angeles].
Va face ravagii în toată lumea.
Citește. Citește scena dinainte de a fi el omorât.
Nu lăsați niciodată un alt scenarist să vă citească materialul. S-ar putea să vi-l fure.
Nu mi-e teamă. Citește-l! Max, adu ceva de băut.
Ia loc. E destulă lumină?
Am vederea perfectă.
Am spus să iei loc.
Păi, tot nu aveam nici o treabă urgentă,
în afara băieților de la finanțe,
și a vorbit despre ceva de băut.
De ce nu?
Uneori e interesant să vezi cât de rău, groaznic de rău poate scrie cineva.
Acesta promitea să fie cum nu se poate mai rău.
Mă întrebam ce ar putea scoate un scenarist expert din mâzgăleala ei puerilă.
Max rostogoli încoace niște șampanie și caviar.
Ulterior am aflat că nu mai era nimeni în afară de Max
în castelul acela mohorât din Sunset.
Și am mai aflat și alte lucruri despre el.
Cât despre ea, stătea acolo încordată ca un ceas cu arc,
cu țigara prinsă într-un dispozitiv ciudat.
Îi simțeam privirea din spatele lentilelor întunecate,
disprețuindu-mă pentru că nu-mi place ce citesc.
Sau poate implorându-mă în felul ei mândru să-mi placă.
Pentru ea însemna atât de mult...
Se potriveau toate de minune,
pachetul acela de nervi, Max,
maimuțica moartă de la etaj,
vântul suflând tot timpul prin orga spartă.
Într-un târziu, a sosit și adevăratul tip
cu coșciugul de copil.
Totul a fost făcut cu demnitate.
Trebuie să fi fost un cimpanzeu foarte important.
Nepotul cel mare al lui King Kong, poate.
Trebuie să fie ora 11:00.
Simțeam un leșin în stomac
de la șampania dulceagă și de la rumegătura pe care o citeam,
acea amestecătură stupidă de intrigi melodramatice.
Cu toate astea, între timp
am început să coc și eu în minte o intrigă.
Ei bine?
E fascinant.
Sigur că e.
Poate e un pic prea lung, sunt unele repetări...
dar nu sunteți un scenarist profesionist.
Am scris totul cu inima.
Sigur că da.
Asta e și valoarea lui.
Îi mai trebuie însă niște dialog în plus.
La ce bun? Pot spune orice doar cu ochii mei.
Cu siguranță n-ar strica o tunsoare și un creion albastru.
N-o să-l ciumpățesc.
Sigur că nu, dar trebuie organizat.
Simplă muncă de editare. Poți să angajezi pe oricine.
Pe cine? Nu știu pe nimeni în care să am încredere.
Când te-ai născut? Adică în ce zodie?
- Nu știu. - În ce lună?
21 Decembrie.
Săgetător. Îmi plac săgetătorii. Poți să te bazezi pe ei.
- Mulțumesc. - Vreau să te ocupi tu de asta.
Eu?
N-am timp. Tocmai am terminat un scenariu și am primit deja o nouă sarcină.
Nu-mi pasă.
Știi, sunt destul de scump. Primesc 500 $ pe săptămână.
Nu-ți face griji în privința banilor. O să merite strădania.
Ar fi mai bine să iau restul cu mine și să-l citesc acasă.
Nu pot să-l dau din casă. Trebuie să-l termini aici.
Păi, s-a cam făcut târziu.
- Ești căsătorit, d-le... - Mă numesc Gillis. Burlac.
Unde locuiești?
La Hollywood. Am un apartament în Alto Nido.
Ai spus că s-a întâmplat ceva cu mașina, parcă.
Așa e.
- De ce nu rămâi aici? - Mă întorc mâine dis-de-dimineață.
Prostii. E o cameră liberă deasupra garajului.
O să te conducă Max.
Max!
Am fost mulțumit de modul în care m-am descurcat.
Am întins mănușa, iar ea a mușcat momeala.
Mașina va rămâne în siguranță dedesubt, în timp ce eu voi petici scenariul.
Și mă voi alege și cu o grămadă de bani.
Camera asta nu a mai fost folosită de multă vreme.
N-o să rivalizeze niciodată cu Casa Minunată, dar cred că e perfectă pentru o noapte.
V-am făcut patul azi după-amiază.
Mulțam. De unde știai azi după-amiază că voi rămâne peste noapte?
Baia e acolo. Am pus niște prosoape, săpun și periuță de dinți.
Știi, e cineva această Norma Desmond.
A fost cea mai mare dintre toate. N-ai de unde să știi. Ești prea tânăr.
A primit într-o săptămână 17.000 de scrisori de la admiratori.
Bărbații mituiau coaforul ca să pună mâna pe o șuviță din părul ei.
Până și un maharajah a venit, tocmai din India,
ca să cerșească unul din ciorapii ei de mătase.
Pe urmă s-a strangulat cu el.
Păi, cu siguranță am avut noroc că am nimerit aici.
Ați avut, domnule.
Noapte bună, domnule.
L-am categorisit și pe el puțin cam sărit de pe fix.
O fi avut vreun șoc puternic.
Gândindu-mă mai bine, întregul loc părea cuprins
de un fel de paralizie,
fără legătură cu lumea de afară,
descompunându-se încet.
Era și un teren de tenis... sau mai degrabă stafia unui teren de tenis,
Cu marginile șterse și fileul căzut la pământ.
Bineînțeles că avea și un bazin de înot.
Cine nu avea pe vremea aceea?
Mabel Normand și John Gilbert trebuie să fi înotat în el acum 10.000 de nopți.
Și Vilma Banky sau Rod LaRoque.
Acum era gol.
Era oare?
Se mai petrecea însă ceva.
Ultimul ritual pentru cimpanzeul păros și bătrân,
îndeplinit cu cea mai adâncă seriozitate,
ca și cum și-ar fi condus la groapă singurul copil.
Oare să fi fost viața ei chiar așa de goală?
Totul era foarte ciudat.
Dar aveau să urmeze lucruri și mai ciudate.
În noaptea aceea am avut un vis tare alambicat.
Era cu un organist ambulant.
Nu puteam să-i văd chipul, dar orga era în întregime drapată în negru
și un cimpanzeu dansa pentru câțiva penny.
Când am deschis ochii, muzica încă mai plutea prin aer.
Unde mă aflam?
A, da. În camera goală de deasupra garajului ei.
Dar acum nu mai era goală.
Avusesem un oaspete.
Cineva îmi adusese toate lucrurile, cărțile, mașina de scris, hainele mele.
Ce se petrecea?
Hei, tu! Max, cum te-o fi chemând,
ce caută lucrurile mele aici? [muzică de J.S. Bach]
Cu tine vorbesc! Hainele și lucrurile mele sunt în cameră, sus!
Evident. Le-am adus eu însumi.
Chiar așa?
De ce, s-a întâmplat ceva? Lipsește ceva?
Cine ți-a dat voie? Cine te-a rugat?
Eu. Nu înțeleg de ce ești așa de nervos.
Nu mai cânta, Max.
Mi s-a părut o idee bună, dacă tot vom lucra împreună.
Ascultă, trebuia doar să aranjez scenariul dv.
- Nu ne-am înțeles să locuiesc aici! - O să-ți placă aici.
Mulțumesc de invitație. Am apartamentul meu.
Nu poți să lucrezi într-un apartament
pentru care n-ai mai plătit chiria de trei luni.
- Am eu grijă de asta. - Nu mai e nevoie, e totul plătit deja.
În regulă, o să-mi fie oprit din salariu.
Ei, hai, n-o să ne coborâm la așa ceva. Doar n-o să ținem carnețele.
Max, desfă bagajele d-lui Gillis.
Am făcut-o deja, doamnă.
Fă-le imediat la loc! N-am spus că voi rămâne!
Poate te răzgândești. Vrei slujba asta sau nu?
Da, voiam slujba.
Voiam banii și să plec de aici cât mai repede.
M-am gândit că dacă mă pun pe treabă aș putea termina în câteva săptămâni.
Dar nu era deloc ușor să pui cap la cap
toate acele halucinații.
Iar prezența ei neîntreruptă îmi îngreuna munca și mai mult.
Mă pândea necontenit, de teamă să nu-i rănesc prețioasa plăsmuire.
- Ce-i asta? - Doar o scenă pe care am aruncat-o.
Ce scenă?
Aceea în care vă duceți la piața de sclavi.
E mai bine să sărim direct la Ioan Botezătorul.
Ai tăiat din rolul meu?
Sincer, aveți un rol prea amplu. Oamenii nu vor să vă vadă în fiecare scenă.
Nu vor? Atunci de ce primesc scrisori de la admiratori în fiecare zi?
De ce mă imploră să le trimit fotografia mea?
De ce? Pentru că vor să mă vadă pe mine. Pe mine! Pe Norma Desmond.
Pune-o la loc.
Bine.
N-am mai insistat.
Nu poți să strigi la un somnambul. Ar putea să cadă și să-și rupă gâtul.
Asta e.
Se plimba încă printre ruinele succeselor trecute, ca un somnambul.
O lua razna când venea vorba de raftul cu celuloid,
de marea Norma Desmond.
Cum ar fi putut să respire normal în casa aceea plină de Norma Desmond?
Atât de multe Norma Desmond.
Tot mai multe Norma Desmond.
Nu munceam tot timpul, firește.
De două sau trei ori pe săptămână Max ridica tabloul imens, în ulei,
pe care probabil îl primise de la vreo cameră de comerț din Nevada,
și ne uitam la un film, în living room.
Era mult mai plăcut, decât să ieșim undeva, spunea ea.
Adevărul era că-i era frică de lumea de afară.
Frică să nu-și dea seama că vremurile de altădată s-au dus.
Erau filme mute, iar Max se ocupa de proiecția lor,
ceea ce îmi convenea.
Îl împiedica să ne ofere un acompaniament la orga aceea scârțâitoare.
Stătea foarte aproape de mine
și mirosea a agave, care nu e deloc parfumul meu preferat,
nu la un film lung.
Uneori își încleșta mîna pe brațul meu,
uitând că nu e decât patroana mea.
Ai fi zis că devenea treptat un fan al actriței de pe ecran.
Cred că nu mai e nevoie să vă spun cine era actrița.
Nu punea decât filmele ei.
Nu-și dorea să vadă altceva.
E încă minunat, nu-i așa?
Și fără cuvinte vorbite.
N-aveam nevoie de cuvinte. Spuneam totul cu chipul.
Azi pur și simplu nu mai există chipuri ca acelea.
Poate unul, Garbo.
Ah, toți producătorii ăștia idioți.
Imbecilii ăștia.
Și-au pierdut văzul? Au uitat cum arată o vedetă?
Le arăt eu. Voi urca din nou acolo!
Din când în când avea loc o partidă de bridge,
la 20% un punct.
Eu primeam jumătate din câștigul ei.
O dată chiar a depășit 70 cenți,
și aceștia au fost aproape toți banii lichizi pe care i-am obținut.
Ceilalți jucători erau prieteni, actori și ei,
chipuri cenușii de care s-ar putea să vă mai amintiți din filmele mute.
Obișnuiam să-i numesc figurinele ei de ceară.
Un romb.
Inimă roșie.
Inimă neagră.
Pas.
- Trei ne-atuuri. - Pas.
Pas.
Vrei să golești scrumiera, Joe, dragule?
- Niște bărbați au întrebat de dv. - Nu sunt aici.
- Exact așa le-am spus și eu. - Bine.
Dar au găsit mașina și au de gând s-o ia cu ei.
Unde e scrumiera? Joe, nu vrei să aduci scrumiera?
Aș vrea să vorbim ceva.
Nu acum, dragul meu. Joc trei ne-atuuri.
Au venit să-mi ia mașina.
Te rog. Acum am uitat câte inimă neagră au ieșit din joc.
- Am nevoie de niște bani în clipa asta. - Nu poți să aștepți până mă etalez?
Nu.
Te rog.
Acum zii, ce e? Unde arde?
- Am rămas fără mașină. - A!
Și eu care credeam că e o problemă pe viață și pe moarte.
Pentru mine este. De aceea am venit aici.
De aceea am primit slujba asta de a scrie în numele altuia.
Acum te prosteși. N-avem ce face cu două mașini. Avem deja una.
Și nu e una din chestiile ăstea ieftine din ziua de azi, făcute din crom și scuipat.
E o Isotta-Fraschini. Ai auzit vreodată de Isotta-Fraschini?
E făcută manual în întregime. M-a costat 28.000 $.
Așa că Max a scos acel autobuz prăfuit de pe butuci și l-a șters de praf.
Mă lua în plimbare cu ea pe colinele de deasupra Sunset-ului.
Întreaga chestie era captușită cu piele de leopard
și avea unul din acele telefoane de mașină, în întregime suflat cu aur.
- Mă omori cu cămașa aia înfiorătoare. - Ce are?
Nimic, dacă lucrezi într-o benzinărie.
Și m-am plictisit teribil de jacheta sport și de pantalonii ăștia scămoșați.
Max, știi vreun magazin pentru bărbați? Unul foarte bun? Bine, du-mă acolo.
N-am nevoie de haine, și cu siguranță nu vreau să mi le cumperi tu.
De ce nu-mi faci hatârul? Nu vreau decât să arăți bine.
Și chiar trebuie să mesteci guma aia?
Ah, nimic nu e mai potrivit pentru un bărbat decât o flanelă albastră.
Pe aceasta o faceți la un rând, desigur.
Ne mai trebuie un palton. Arată-mi ce aveți din piele de cămilă.
- Ce zici de niște haine de seară? - N-am nevoie de un smoching.
Ba ai. Un smoching și frac și dacă nu te astâmperi, unul cu coadă.
Frac! E ridicol.
Îți trebuie pentru petreceri. Pentru revelion.
- Unde țineți hainele de seară? - Pe aici, doamnă.
Avem câteva din păr de cămilă, dar aș vrea să-l încercați și pe acesta.
Este din păr de lamă. Bineînțeles, e un pic mai scump.
E bun și părul de cămilă.
Păi, din moment ce plătește doamna, de ce să nu luați lama?
În ultima lună din decembrie au venit și ploile.
Ploi zdravene,
neobișnuit de mari, cum e de altfel totul în California.
Au venit chiar prin vechiul tavan al camerei mele de deasupra garajului.
Așa că l-a pus pe Max să mă mute în casa principală.
Nu prea îmi plăcea ideea.
Singurul meu timp liber era în camera aceea.
Dar era mai bine decât să dormi în manta de ploaie și în galoși.
A cui a fost camera asta?
A fost camera soțului.
A soților, mai bine zis.
Doamna a fost căsătorită de trei ori.
Bănuiesc că de aici poți vedea insula Santa Catalina.
Dar nu e ziua potrivită.
Hei, ce e cu ușa asta? Nu e nici un fel de zăvor.
Nu sunt încuietori de nici un fel în casa asta, domnule.
Cum așa?
Trebuie să fie un motiv.
- Așa a recomandat medicul. - Ce medic?
Medicul doamnei.
Doamna are momente de melancolie.
A încercat să se sinucidă de câteva ori.
Trebuie să fim foarte atenți. Fără somnifere, fără lame de ras.
Am desființat încălzirea cu gaze în dormitorul doamnei.
De ce? Din cauza carierei sale?
A avut o mulțime de satisfacții. N-a uitat nimic.
Încă mai primește scrisori de la admiratori.
Eu nu m-aș uita prea atent la timbre.
Tu le trimiți. Așa e, Max?
Trebuie să vă calc hainele de seară, domnule.
Sper că dl. Gillis n-a uitat petrecerea de Anul Nou dată de doamna?
Nu. Nu, n-am uitat.
Presupun că vin toate figurinele de ceară.
N-am de unde să știu, d-le. Doamna face invitațiile.
La fel peste tot.
Camera ei, plină de satin și de volan.
Și patul acela, ca un bărcuță cu ornamente.
Locul perfect pentru o regină a filmului mut.
Sărmana.
Salutând cu mândrie o paradă care a trecut de mult pe lângă ea.
Abia la petrecerea ei de Anul Nou am realizat ce avea de gând cu mine.
Probabil că am fost un idiot, nerealizând ce avea să urmeze...
acea revelație tristă și stânjenitoare.
Joe!
Arăți absolut divin.
- Întoarce-te. - Te rog...
Haide. Perfect. Minunați umeri.
Îmi place croiala asta.
Sunt umeri din pernițe. Nu te lăsa păcălită.
Știi, pentru mine a mă îmbrăca a însemnat mereu să-mi pun costumul albastru închis.
Nu-mi place butonul pe care l-au pus. Vreau să porți o perlă.
O perlă mare și ornamentată.
Uite, n-am de gând să port și cercei, te asigur.
Spiritual. Hai să bem ceva.
- N-ar trebui să-i așteptăm și pe ceilalți? - Max, șampanie.
Ai grijă, alunecă. L-am dat cu ceară.
Pentru noi.
Știi, podeaua asta era din lemn, dar am schimbat-o.
Valentino spunea că nimic nu e mai potrivit pentru un tango decât țigla.
Hai.
Nu mă pot măsura cu Valentino.
Ia-te după mine.
Nu te da înapoi așa.
Chestia aia. Mă gâdilă.
Da?
E zece și un sfert. La ce oră trebuie să vină?
- Cine? - Ceilalți oaspeți.
Nu sunt alți invitați. Nu trebuie să împărțim noaptea asta cu alții.
E numai pentru noi.
- Oh? - Ține-mă strâns.
Ok.
La miezul nopții, ce-ar fi să legăm orchestra la ochi
și să spargem pahare de șampanie în capul lui Max?
Crezi că e amuzant, nu?
Puțin.
A trecut așa o oră.
Mă simțeam ostatec, ca țigareta în cleștele de pe degetul ei.
Ce an minunat urmează! Ce distracție va fi!
O să umplu bazinul pentru tine.
O să deschid casa mea din Malibu, și ai la dispoziție tot oceanul.
Când vom termina filmul nostru îți voi cumpăra un iaht
și o să mergem în Hawaii...
Încetează. N-o să-mi mai cumperi nimic.
Nu fi bleg.
Ține. Voiam să ți-o dau la miezul nopții.
Norma, nu pot s-o primesc. Mi-ai cumpărat destule.
Taci. Sunt bogată.
Sunt mai bogată decât tot gunoiul ăsta nou de Hollywood.
- Am trei milioane de dolari. - Ține-i pentru tine.
Am trei blocuri în oraș. Am sonde de petrol în Bakersfield.
Care pompează, pompează, pompează.
De ce pompează dacă nu ca să ne cumpărăm tot ce vrem?
Las-o mai moale cu "noi"!
Ce te-a apucat?
Ce drept ai să mă consideri posesia ta?
Ce drept? Vrei să-ți spun?
Ți-a trecut prin cap vreodată că s-ar putea să am propria mea viață?
Că poate am o iubită după care sunt nebun?
Cine? Vreo chelneriță sau așa ceva?
Încerc să-ți spun că nu sunt potrivit pentru tine.
Tu cauți un Valentino, cineva cu ponei pentru polo pe iarbă. Un tip important.
Încerci să-mi spui că nu vrei să te iubesc.
Spune.
Spune!
N-aveam idee unde să mă duc.
Pur și simplu trebuia să plec de aici.
Voiam să fiu cu oameni de vârsta mea.
Voiam să aud din nou pe cineva râzând.
M-am gândit la Artie Green.
Obișnuia să dea o petrecere de Anul Nou în fiecare an
în apartamentul său din Las Palmas.
Se adunau acolo scriitori fără slujbă, compozitori fără un editor,
actrițe încă atât de tinere încât
să se lase încă păcălite de băieții din birourile de distribuție.
O adunătură de puști cărora nu le păsa de nimic
atâta timp cât aveau cu cine să se distreze.
Hollywood pentru noi mereu a fost gunoi
Nu avem piscine haine prea puține
Tot ce câștigăm sunt promisiuni și refuzuri.
- Bună, Joe. - Ce mai faci, Joe?
- Bine ai venit la bairam. - Salve, Joe.
- Ia te uită! Joe Gillis! - Bună, Artie.
Unde ți-ai ascuns prețioasa mutră?
- În congelator. - Era să te raportez la birou ca dispărut.
Amici, îl cunoașteți pe Joe Gillis, binecunoscutul scenarist,
traficant de uraniu și suspect de Dalie Neagră.
- Haide, dă-mi haina. - Mai las-o să se plimbe un pic.
- Rămâi cu noi, nu-i așa? - Așa mă gândeam și eu.
Atunci dă-mi-o.
Ce e asta, nurcă?
Judas H. Priest!
De unde ai împrumutat asta? De la Adolphe Menjou?
Aproape, dar fără țigară.
Nu ești chiar un traficant, nu-i așa?
- Unde e barul? - Vino.
- E o petrecere reușită. - Cea mai mare.
M-au denumit o Elsa Maxwell a directorilor adjuncți.
Hei, stai un pic. Mai ușor cu punch-ul.
Bugetul permite doar trei pahare. Pe restul prefă-te că le bei.
Ia zii, Artie, pot să rămân pe-aici o vreme?
Sigur. O să dureze toată noaptea.
Vreau să spun dacă poți să mă ții câteva săptămâni?
Din întâmplare tocmai s-a eliberat un loc pe canapea.
- Îl iau. - Servitorul o să-ți ia bagajul.
Trebuie doar să semnezi aici.
- Bună, d-le Gillis. - Bună.
- Vă cunoașteți? - Lăsați-mă să vă ajut.
Betty Schaefer, biroul lui Sheldrake.
A, sigur. "Baze Înalte".
Stai puțin. Ea e femeia pe care o iubesc. Ce se întâmplă? Ce "înalte"?
Fii liniștit. E doar o admiratoare a producțiilor mele literare.
- Departamentul sentimente rănite. - Unde e telefonul?
Înspre camera curcubeului.
Când termini cu lucrul ăla, mi-l dai și mie?
Ai uitat asta.
- Mulțam. - Speram să ne mai întâlnim.
De ce? Să recuperezi pumnalul pe care mi l-ai înfipt în spate?
Nu. M-am simțit un pic vinovată,
așa că am dezgropat câteva din povestirile dv. mai vechi.
Ce drăguț din partea ta.
E una numită "Fereastră", ceva cu o fereastră.
- "Ferestre Întunecate". Ți-a plăcut? - Nu.
- Mulțumesc. - În afară de vreo șase pagini.
E o întoarcere în trecut la un moment dat.
Putem merge undeva să vorbim?
Ce zici de camera curcubeului?
Hei, Joe. Am spus că poți folosi canapeaua mea. N-am spus "iubita mea".
Astea sunt aiureli.
Acum, dacă am priceput eu bine, ai găsit un scurt fragment din creația mea
pe care ai considerat că merită să-l iei în seamă.
Scena reamintirii în sala de judecată, când ea spune că era profesoară.
Am avut cândva o profesoară ca ea.
Poate de-aia e scrisă bine. E ceva adevărat. E sensibil.
- De ce nu folosești personajul acesta... - Cine vrea adevăr? Cine vrea sensibilitate?
Nu mai fi așa! Acolo e ceva cu adevărat valoros.
Vrei să încep chiar acum? Poate găsim niște hârtie pe aici.
- Vorbesc serios. Am niște idei. - Și eu am niște idei.
Una dintre ele e că e ajunul Anului Nou. Ce-ar fi să ne facem de cap un pic?
- Adică? - Păi...
Am putea să facem niște bărci din hârtie și să organizăm o întrecere.
Sau să deschidem dușul la maxim.
Ce-ar fi să cucerim bucătăria și să ne baricadăm înăuntru?
- Ți-e foame? - Foame?
După 12 ani în jungla birmaneză sunt lihnit, Lady Agatha.
Lihnit după un umăr proaspăt...
Phillip, ești nebun!
Însetat după buzele-ți răcoritoare.
Telefonul e liber.
Nu, Phillip, nu. Trebuie să fim puternici.
Încă mai porți uniforma Gărzii din Coldstream (faimoasă gardă scoțiană de la 1600).
În plus, telefonul e liber.
Ok.
Deodată mă încearcă o groază cumplită să nu te pierd.
N-o să mă pierzi. Mă duc să aduc noi provizii din acest lichid mizerabil.
- Mă vei aștepta? - Cu inima bătând sălbatic.
Frumoasă poate fi viața.
Bună, Max. aici e dl. Gillis. Vreau să-mi faci un serviciu.
Regret, d-le Gillis. Nu pot să vorbesc acum.
Sigur că poți. Ia vechiul meu geamantan și pune în el toate hainele mele vechi.
Și mașina de scris. Trimit pe cineva să le ia.
N-am timp să fac nimic acum. A venit medicul.
Ce medic? Ce se întâmplă?
Doamna a luat lama de ras din camera dv. și și-a tăiat venele.
Ce?
tocmai am aflat rețeta. Iei două pachețele de bomboane pentru tuse,
le dizolvi într-un litru de must călduț...
Hei,Joe!
La Mulți Ani!
- Cum se simte? - E în camera ei.
Cu grijă. Nu alergați pe scări.
Muzicanții nu trebuie să afle ce s-a-ntâmplat.
Pleacă.
De ce-ai făcut prostia asta?
Să mă îndrăgostesc de tine, asta a fost prostia.
Ziarele ar fi avut ce scrie:
"Mare stea de cinema se sinucide pentru un scenarist oarecare."
Stelele mari au mândrie mare.
Pleacă.
Du-te la iubita aia a ta.
Uite, am inventat asta...
pentru că am crezut că totul nu e decât o greșeală.
N-am vrut să te rănesc. Te-ai purtat frumos cu mine.
Ești singura persoană care s-a purtat frumos cu mine din orașul ăsta împuțit.
De ce nu spui un simplu "mulțumesc" și să te duci? Pleacă!
Nu plec până nu-mi promiți că te vei purta ca un om matur.
O s-o fac din nou. O s-o fac din nou.
La Mulți Ani, Norma.
La Mulți Ani, iubitule.
Alo?
Sunteți Crestview 5-1 733?
Îmi pare rău că vă deranjez din nou, dar am verificat numărul.
Trebuie să vorbesc cu dl. Gillis.
Nu e aici.
Unde-l pot găsi? Poate ar putea să-mi spună alt locatar...
Nu e nimeni aici care să vă poată da vreo informație.
Și vă rog să nu mai sunați.
Cine era, Max? Ce e?
Nimeni, Doamnă.
Cineva care întreba de un câine vagabond.
Numărul nostru trebuie să fie asemănător cu numărul de la ecarisaj.
Stai puțin. Vreau să pregătești mașina.
Du scenariul la Paramount și înmânează-i-l d-lui DeMille personal.
Am înțeles, doamnă.
- Chiar îi trimiți scenariul lui DeMille? - Da, îl trimit.
E o zi potrivită.
Uite prezicerea astrologului meu. A citit horoscopul meu și pe-al lui DeMille.
A citit scenariul?
DeMille e Leu. Eu Scorpion. Marte tranzitează Jupiter de câtva timp.
Iar azi e ziua marii conjuncții.
Întoarce-te, dragule. Lasă-mă să te șterg.
Sper că realizezi, Norma, că scenariile nu se vând după prezicerea astrologului.
Nu târguiesc doar scenariul, mă târguiesc și pe mine.
DeMille a spus întotdeauna că sunt vedeta lui cea mai importantă.
Când a spus asta, Norma?
Bine, a trecut ceva timp de atunci.
Dar important e că nu m-am simțit niciodată mai bine ca acum.
Și știi de ce? Pentru că n-am fost niciodată mai fericită ca acum.
Câteva seri mai târziu de îndreptam spre casa unei figurine din ceară
pentru o partidă de bridge.
A început să mă învețe să joc bridge de atunci
ca și cum m-ar fi învățat câțiva pași de tango
și ce vin se potrivește la cutare pește.
Ce idiot. A uitat să-mi umple tabachera.
Uite, ia una de-a mea.
Nu sunt bune. Mă fac să tușesc.
Treci pe la farmacie, Max. Îți cumpăr eu câteva.
Ești un scump.
Dați-mi un pachet cu țigări turcești din alea...
Abdullas.
Nu mișca, Gillis.
Nu mișca, sau ai încurcat-o.
Salut, Artie. Bună seara, Miss Schaefer.
- N-ai habar cât mă bucur să te văd. - Ai dispărut cu totul.
- Ce se petrece? - Îmi pare rău de Revelion.
M-ai crede dacă ți-aș spune că am rămas cu un prieten bolnav?
persoană importantă, fără îndoială, cu un diamant de zece carate.
Termină, Artie, te rog.
Unde te-ai ascuns? Am vești foarte plăcute pentru tine.
Nu m-am ascuns deloc. Cel puțin nu în ultima vreme.
L-am sunat pe agentul tău, am sunat la Asociația Scenariștilor.
În cele din urmă cineva de la ultima ta locuință mi-a dat un număr din Crestview.
Cineva cu un accent ciudat a mărăit de câteva ori la mine.
Zicea că nu ești acolo. Că nici n-au auzit de tine.
Chiar așa?
Care sunt veștile plăcute?
Lui Sheldrake i-a plăcut scena cu învățătoarea.
- Ce învățătoare? - Din "Ferestre Întunecate".
S-a arătat foarte interesat. Crede că ar putea ieși ceva din asta.
Bine, unde sunt banii?
Unde e scenariul?
Am însăilat o poveste cu câteva idei de-ale mele. E doar un început.
- Mai trebuie multă muncă. - Mi-era teamă de asta.
Am douăzeci de pagini cu însemnări și am schițat destul de bine personajul masculin.
N-ai putea să scrii multă acțiune de planul doi...
încât să aibă nevoie de un extra asistent de regie?
Oh, Artie, mai taci din gură.
Dacă am putea lucra împreună vreo două săptămâni...
Îmi pare rău, Miss Schaefer.
- M-am lăsat de scrisul pe degeaba. - Dar ți-am spus că e pe jumătate vândut.
De fapt, m-am lăsat de tot de scris.
D-le Gillis.
- Vă rog. - Vin imediat.
Accentul. M-am prins. Individul ăsta e în slujba unui guvern străin.
Uită-te la nasturii ăștia. Și butonierele ăstea...
Trebuie să plec. Mulțumesc oricum pentru interesul tău în privința carierei mele.
Nu e vorba de cariera ta, ci de a mea. Speram să iasă ceva din asta.
Nu vreau să fiu lector toată viața. Vreau să scriu.
- Regret că te-am dezamăgit. - Sigur că m-ai dezamăgit.
Pe curând.
Ce naiba, dragule? Ți-a luat o veșnicie.
Am dat peste niște cunoscuți.
- Unde sunt țigările mele? - Unde sunt...
Norma, fumezi prea mult.
De câte ori bănuia că mă plictisesc...
dădea un spectacol pentru mine,
Nebuniile Normei Desmond.
Primul ei număr era mereu despre "Frumoasa la scăldat" a lui Mack Sennett.
Parcă mă văd în rolul ăsta.
Marie Prevost, Mabel Normand.
Mabel mă călca mereu pe picioare.
Ce e cu tine, dragule?
De ce ești așa de abătut?
Nu e nimic. Mă simt foarte bine.
- Mai arată-mi. - Bine.
Dă-mi asta. Îmi trebuie pentru mustață.
Acum închide ochii. Închide-i.
Era ceva cu mine, desigur.
Mă tot gândeam la prietena lui Artie...
Miss Schaefer.
Era ca noi toți ceilalți scenariști atunci când ajungem la Hollywood...
plini de ambiție...
luptând din greu să ne vedem numele pe ecran.
Scenariu de... După o idee originală de...
publicul nu știe că undeva cineva se pune la o masă și scrie un film.
Crede că actorii fac filmul.
Deschide ochii.
Vă caută cineva la telefon.
N-ai altceva mai bun de făcut decât să mă înterupi?
- E de la Paramount. - De unde?
Studiourile Paramount.
În sfârșit! Acum mă crezi?
Ți-am spus că DeMille o să-l ia imediat.
Nu e dl. DeMille personal.
E un anume Gordon Cole. Spune că e foarte important.
Sigur că e important.
E destul de important ca dl. DeMille să mă sune personal.
Ce idee să-l pună pe un asistent să mă sune!
Spune-i că sunt ocupată și închide!
Bine, Doamnă.
Ce părere ai?
Am făcut 12 filme împreună. Cele mai mari succese ale lui!
Poate e ocupat cu filmările.
Cunosc eu șmecheria asta!
Încearcă să mă păcălească. Vrea să mă ia mai ieftin.
Am așteptat 20 de ani acest telefon.
Acum să aștepte și DeMille până sunt pregătită!
Cam trei zile mai târziu era pregătită.
Oricât de incredibil ar părea...
mai fuseseră câteva telefoane urgente de la Paramount.
Așa că și-a dat cu o mulțime de fard, l-a ascuns sub un văl
și a purces la drum, să-l întâlnească pe DeMille personal.
Să mă ierte Doamna.
Umbra de pe ochiul stâng nu e bine proporționată.
Mulțumesc, Max.
Încetează cu zgomotul!
Am venit la dl. DeMille. Deschide poarta.
Dl. DeMille filmează. Aveți o întâlnire?
Nu e nevoie.
E vorba de Norma Desmond.
Norma și mai cum?
Norma Desmond!
Jonesy! Hei, Jonesy!
Da?
E chiar Miss Desmond!
Ce mai faceți, Miss Desmond?
Deschide poarta.
Sigur, Miss Desmond. Vino, Mac.
Nu au voie cu mașina fără legitimație.
Miss Desmond are voie. Haide.
- Unde filmează Dl. DeMille? - Studioul 18, Miss Desmond.
Mulțumesc, Jonesy.
Și învață-l pe prietenul tău să se poarte.
Spune-i că dacă nu eram eu n-ai fi avut slujba asta...
pentru că fără mine n-ar mai fi existat nici un Paramount.
Aveți dreptate, Miss Desmond.
Hai, Max.
Studioul 18.
În regulă, anunță-l pe Henry Wilcoxon.
Dați-vă la o parte puțin. Desfă-l să-l pot vedea.
Faceți liniște acolo în spate.
Norma Desmond vine să-l vadă pe dl. DeMille.
Să îndrepte cineva un reflector acolo, să pot vedea capa aia.
Mai jos un pic.
Soldat, dă-te din drum. voi treceți în spate.
Norma Desmond vine să-l vadă pe dl. DeMille.
Norma Desmond?
Așteaptă puțin.
Henry Wilcoxon, trage spada și ridică draperia cu ea.
Samson să zacă inconștient acolo.
Norma Desmond vine să vă vadă, d-le DeMille.
Norma Desmond?
Trebuie să aibă un milion de ani. [în rolul lui DeMille joacă chiar DeMille]
Mi-e groază să mă gândesc câți am eu în cazul ăsta.
- I-aș putea fi tată. - Îmi pare foarte rău, d-le DeMille.
Trebuie să fie vorba de scenariul ăla îngrozitor.
Ce să-i spun? Ce să fac?
Pot să-i spun că sunteți prins la proiecție. Pot să-i fac vânt singur.
30 milioane de fani i-au făcut vânt. Nu e destul?
- N-am vrut să spun... - Nu, bineînțeles că n-ai vrut.
N-ai cunoscut-o pe Norma Desmond când era o tânără adorabilă de 17 ani...
cu mai mult curaj și voință și suflet
decât oricare altcineva la vârsta ei.
Am înțeles că era îngrozitor să lucrezi cu ea.
Doar în ultima perioadă.
Știi, o duzină de jurnaliști, lucrând peste program,
pot cauza multă nenorocire unui suflet.
Rămâneți pe loc.
- Nu vrei să vii și tu, dragule? - Nu cred.
E scenariul tău, e filmul tău. Succes.
Mulțumesc, iubitule.
Ei, hello, tinerețe.
- Hello, d-le. DeMille. - Mă bucur să te văd.
Ultima dată când te-am văzut era într-un loc foarte animat.
Mi-aduc aminte că te-am salutat. Dansam pe o masă.
Era o mulțime de oameni. Lindbergh tocmai aterizase la Paris.
Intră.
Norma, trebuie să-mi cer iertare că nu te-am sunat.
Ai face bine. Sunt foarte furioasă.
Păi, după cum vezi, sunt foarte ocupat.
N-ai nici o scuză. Ai citit scenariul, desigur.
Da, l-am citit.
Atunci ai fi putut să pui singur mâna pe telefon
în loc s-o lași pe seama unui asistent.
- Ce asistent? - Ei, nu fă pe nevinovatul.
Cineva numit Gordon Cole.
Gordon Cole?
Și dacă n-ai fi fost destul de interesat de acel scenariu
n-ar fi încercat să mă cheme la telefon de zece ori.
Gordon Cole.
Norma, sunt în mijlocul unei repetiții.
Nu vrei să stai aici în scaunul meu și să te simți bine?
- Mulțumesc. - Ce fată cuminte.
N-o să dureze mult.
Adu-mi un telefon
și caută-l pe Gordon Cole.
Hei! Miss Desmond!
Sunt eu! Sunt Hog-Eye (Ochi-De-Porc)!
Bună, Hog-Eye.
Lasă-mă să te privesc mai bine.
Uite. E Norma Desmond.
Norma Desmond!
- Norma Desmond! - Cum, credeam că a murit.
Cât mă bucur să vă văd.
Bine v-ați întors, Miss Desmond. Vă aduceți aminte de mine, nu-i așa?
- Nu-i așa că arată minunat? - Hello, Bessy.
D-le. Wilcoxon, o cunoașteți pe Miss Desmond?
E o mare plăcere.
Gordon, la telefon e C.B. DeMille.
Ai sunat-o pe Norma Desmond?
Da, d-le DeMille.
E vorba de mașina ei, o Isotta-Fraschini de altădată.
șoferul ei a venit cu ea aici de curând.
Este exact ce ne trebuie pentru filmul lui Crosby.
Am vrea s-o închiriem pentru câteva săptămâni.
Înțeleg.
Atunci...
mulțumesc foarte mult.
Hog-Eye...
întoarce lumina unde trebuie să stea.
Am dat de Gordon Cole.
I-ai văzut? Ai văzut cum m-au primit?
Știi, în meseria asta se întâmplă tot felul de chestii ciudate, Norma.
Sper că nu ți-ai pierdut simțul umorului.
Ce s-a întâmplat, dragă?
Nimic.
Pur și simplu nu am realizat ce înseamnă să mă reîntorc în vechiul studio.
Nu credeam să-mi lipsească atât de mult.
Și tu ne-ai lipsit.
Vom lucra din nou împreună, nu-i așa? Vom face cel mai bun film al nostru.
- Tocmai voiam să vorbim despre asta. - E un scenariu reușit, nu-i așa?
Păi... are ceva bun în el, desigur, dar...
Dar ar fi un film foarte costisitor.
Nu-mi pasă de bani. Vreau doar să lucrez din nou.
Nu știi ce mult înseamnă pentru mine să știu că vrei să lucrăm din nou împreună.
Nimic nu mi-ar face mai mare plăcere, Norma, dacă...
dacă ar fi posibil.
Și amintește-ți că eu nu lucrez înainte de ora 10:00 dimineața
și nici mai târziu de ora 4:30 după-amiaza.
Suntem pregătiți pentru filmare, d-le DeMille.
Bine.
Norma, vrei să stai un pic aici și să privești?
Știi, filmele s-au schimbat destul de mult.
În regulă, să-i dăm drumul.
aprindeți toate luminile!
Pregătiți.
Gata!
Vedeți birourile de acolo, d-le Gillis?
Cîndva erau camerele pentru toaleta Doamnei.
Tot șirul.
Nu mai rămâneau multe pentru Wallace Reid.
A, el avea un adevărat bungalow pe roți.
Eu stăteam sus.
Vedeți unde scrie "Departamentul Lectorilor"?
Îmi amintesc că pereții mei erau acoperiți cu piele neagră strălucitoare.
Mă întorc imediat.
Asta e mașina aia caraghioasă de care vorbea Gordon Cole.
- Mda. - Te superi dacă mă uit puțin?
Ce e așa caraghios la ea?
Doar ca să nu crezi că sunt un porc deplin
dacă e ceva în Dark Windows care îți e de folos, ia-l, e al tău.
Pentru Dumnezeu! Intră, ia loc.
Vorbesc serios. Mie oricum nu-mi mai trebuie.
- Profită. - De ce ai face asta?
Dacă primești 100,000 $ pe el, cumpără-mi niște ciocolată.
Dacă iei un Oscar, dă-mi piciorușul stâng [al statuetei].
Te-aș lua și pe tine acolo.
Nu sunt destul de pricepută ca să mă descurc singură.
Dar cum rămâne cu toate ideile alea?
Păi, vezi dacă sunt bune.
Pentru început, ar trebui să arunci toată încurcătura aia psihologică
cu explorarea minții bolnave a criminalului.
Psihopații se vând ca pâinea caldă.
E o povestire despre profesori, despre viața lor anostă și problemele lor.
Eu mă gândesc ca ea să aibă ore ziua iar el noaptea.
Când se întâlnesc prima dată...
Dacă nu te superi, n-am timp să aflu întregul subiect.
- Ți-l spun pe scurt. - Regret. E pruncul tău acum.
N-am putea să lucrăm seara? Sau la șase dimineața?
O lună de zile de acum încolo îți stau la dispoziție în întregime.
- Artie e plecat din oraș. - Ce legătură are cu Artie?
Suntem logodiți.
Oh. Păi, mă bucur pentru voi.
- N-ai fi putut găsi un tip mai drăguț. - Așa m-am gândit și eu.
Sunt plecați în Arizona, fac un Western.
Sunt liberă în fiecare seară și în fiecare weekend.
Dacă vrei lucrăm la tine acasă.
Uite, Betty, nu se poate.
Ia-ți inima-n dinți și scrie odată scenariul ăla.
- Te urăsc. - Și nu-l fă prea lacrimogen.
Ce zici de asta? Ea predă ziua, el predă noaptea, nu?
Nu se cunosc unul pe altul, dar împart aceeași cameră.
Așa e mai ieftin. La drept vorbind, dorm în același pat.
Cu schimbul, desigur.
Glumești cumva? Pentru că eu cred că e bine așa.
Și eu.
Întoarce-te, lasă-mă să-ți arăt unde se potrivește.
Pe curând.
Oh!
Ce e, Max?
Tocmai am aflat motivul telefoanelor de la Paramount.
Nu o vor pe Doamna.
Vor să-i închirieze mașina.
Ce?
La revedere, Norma. O să vedem ce putem face.
Nu-mi fac griji. Totul o să fie în regulă.
Vom fi din nou aceeași echipă de demult. Nimeni nu ne poate opri.
Vechea echipă. Mda.
- La revedere, draga mea. - La revedere, d-le DeMille.
- Cum a fost? - Nu se putea mai bine.
E ca și aranjat.
Trebuie să termine filmul acesta mai întâi, dar următorul va fi al meu.
Sună-l pe Gordon Cole.
Spune-i să uite de mașina ei.
Spune-i să facă rost de altă mașină.
I-aș cumpăra cinci mașini vechi, dacă ar fi nevoie.
Din acea zi,
o armată de experți în ale înfrumusețării au invadat casa din Sunset Boulevard.
A trecut printr-o serie de tratamente barbare.
Ca un atlet pregătindu-se pentru Jocurile Olimpice
număra fiecare calorie
se culca în fiecare seară la 9:00.
Era absolut hotărâtă să fie pregătită
pregătită pentru camerele de filmat.
- Joe, dragule, ești aici? - Da, Norma.
Nu te întoarce. Ține-ți ochii pe carte.
am venit doar să-ți spun noapte bună.
Nu vreau să mă privești. Nu sunt prea atrăgătoare.
- Noapte bună. - Am slăbit jumătate de kilogram de marți.
Bravo.
Mă îngrijora ridul de pe gât.
- Femeile ăstea fac minuni. - Grozav.
Mai bine ai merge și tu la culcare.
Cred că mai citesc un pic.
Ai fost plecat azi-noapte, nu-i așa Joe?
- De ce spui asta? - Știu pur și simplu.
Am avut un coșmar și te-am chemat în ajutor. Nu erai aici. Unde erai?
- Am ieșit să iau aer. - Nu. Ai luat mașina.
Bine, m-am dus pe faleză.
Doar nu vrei să mă simt prizonier în casa asta.
Bineînțeles că nu, Joe.
Dar nu vreau să fiu singură în perioada asta groaznică pentru mine.
Nervii îmi sunt la pământ.
Nu-ți cer decât puțină răbdare și puțină căldură.
Norma, n-am făcut nimic.
Sigur că nu.
Nu te-aș lăsa eu.
Noapte bună, dragule.
Da...
Mă furișam afară în fiecare noapte.
Îmi amintea de când aveam 12 ani și mă strecuram printre oameni
să văd un film cu mafioți.
De data asta nu mă duceam să văd un film,
ci ca să scriu unul.
Povestirea aceea pe care o dezgropase Betty nu înceta să-mi umble prin cap
ca o duzină de locomotive.
Așa că am început să lucrăm la ea, împreună,
noaptea, când studioul era închis,
în biroul ei ca un bârlog.
am primit cea mai haioasă scrisoare de la Artie.
A plouat în fiecare zi de când au ajuns în Arizona.
Au rescris întreg filmul pentru vreme ploioasă și au și filmat jumătate din el.
Acum a apărut soarele. Nimeni nu știe când o să dispară iar.
- Bine. - Ce e bine în asta?
Mi-e dor de el tot mai mult.
Vreau să zic că e bun dialogul aici. E jucabil.
- Da? - Sigur.
Mai ales cu multă muzică în fundal, înecându-l.
Nu te urăști niciodată?
Tot timpul.
Nu, vorbesc serios, e chiar bine.
E plăcut să scriu cu tine.
Mulțumesc.
Cine e Norma?
Cine e cine?
Iartă-mă. În general nu citesc în tabacherele altora.
A, aia.
E de la o prietenă.
O doamnă în vârstă.
Foarte aiurită și foarte generoasă.
Cred și eu. E din aur masiv.
I-am dat niște sfaturi la un scenariu idiot.
A, vechea poveste.
Ai ajutat un suflet sărman să treacă o stradă aglomerată.
Se întâmplă că era o multimilionară
și îți lasă ție toți banii.
Asta e problema cu voi lectorii: știți deja toate subiectele.
Acum ce-ar fi să citești pagina 10 în timp ce fierbe apa?
- Ok? - Ok.
Uneori, când ne împotmoleam,
făceam o plimbare prin curtea studioului.
Fără să vorbim prea mult,
doar hoinărind printre clădiri
sau printre decorurile pe care le pregăteau pentru filmările de a doua zi.
La drept vorbind,
într-una din aceste plimbări mi-a vorbit pentru prima dată de nasul ei.
Privește strada asta.
E toată din carton, găunoasă pe dinăuntru, falsă, ca un joc cu oglinzi.
Știi, îmi place mai mult decât oricare altă stradă din lume.
Poate pentru că mă jucam aici când eram mică.
Erai o actriță copil?
Nu, m-am născut la doar două blocuri de acest studio,
chiar pe Bulevardul Lemon Grove.
Tatăl meu a fost electrician-șef aici până a murit.
- Mama încă mai lucrează la garderobă. - Ești generația a doua aici, nu?
A treia. Bunica a fost dublura lui Pearl White.
Mă trag dintr-o familie de oameni de film.
Bineînțeles, s-au așteptat să devin o mare vedetă,
așa că am luat 10 ani lecții de teatru, dicție, dans.
Apoi am dat o probă la studio. Ei bine, nu le-a plăcut nasul meu.
Era un pic aplecat în partea asta.
Așa că am mers la un doctor și l-am aranjat.
Am dat din nou test și au fost înnebuniți după nasul meu.
Dar nu le-a plăcut cum joc.
- Bună treabă. - Ar trebui.
M-a costat 300 $.
E cel mai trist lucru pe care l-am auzit până acum.
Deloc. M-a adus cu picioarele pe pământ.
Am primit o slujbă la corespondență, am avansat la dactilografe, iar acum sunt lector.
Fii sinceră, Betty.
Nu plângi noaptea după toate spectacolele de gală pierdute?
Niciodată. Ce-i rău să fii de cealaltă parte a camerei de filmat?
E chiar mai multă distracție.
Trei "Ura!" pentru Betty Schaefer.
- Acum am să-ți pupic nasul ăsta. - Te rog.
Pot să-ți spun că miroși foarte plăcut?
trebuie să fie noul meu șampon.
Nu e ca un șampon.
E mai degrabă ca un miros de batiste din in, proaspăt spălate...
ca un nou tip de automobil.
- Ce vârstă ai? - 22 ani.
Isteață fată.
Nimic nu e mai grozav decât să ai 22 de ani.
Aș putea sugera ca, dacă vrei să terminăm odată scenariul ăla,
să stai la cel puțin un metru de mine.
Cu prima ocazie când vezi că mă apropii de tine
să-ți scoți pantoful și să mă pocnești în cap cu el.
Acum să ne întoarcem la mașinile de scris
apucând pe Washington Square.
Ce e, Max?
Vrei să speli mașina?
Sau faci puțin spionaj în timpul tău liber?
Trebuie să fiți foarte atent când treceți prin curte.
Doamna s-ar putea să se uite.
Dacă aș urca pe scările de la bucătărie și m-aș dezbrăca pe întuneric ar fi bine?
Nu întreb unde își petrece dl. Gillis toate nopțile.
De ce nu?
Scriu un scenariu
și îl voi termina, indiferent ce s-ar întâmpla.
Sunt aici doar pentru că Doamna mă îngrijorează foarte tare.
Bineînțeles.
Și nu-i facem nici un serviciu
hrănind-o cu minciuni sfruntate, pregătind-o să joace într-un film.
Ce se va întâmpla când își va da seama?
N-o să afle niciodată.
Asta e slujba mea, și e de multă vreme.
Trebuie să înțelegi
că eu am descoperit-o, când avea 16 ani.
Am făcut din ea o vedetă
și nu pot permite să fie distrusă.
Tu ai făcut o vedetă din ea?
Întocmai.
I-am regizat toate filmele de început.
Pe vremea aceea erau trei regizori tineri care promiteau să devină mari...
D.W. Griffith...
Cecil B. DeMille...
și Max Von Mayerling.
Și ea te-a transformat într-un servitor.
Eu am cerut asta, oricât ar părea de umilitor.
Aș fi putut să-mi continuu cariera.
Dar după ce m-a părăsit mi s-a părut insuportabil totul.
Vezi...
Eu am fost primul ei soț.
Aici erai, Joe.
Când te-ai întors acasă?
Oh, Joe, unde ai fost?
E vorba de o femeie?
Știu că e o femeie. Cine e?
De ce n-am voie să te întreb?
Trebuie să aflu.
Ce s-a întâmplat?
Betty, trezește-te. De ce mă fixezi așa?
Oh, te fixam? Iartă-mă.
Ce e cu tine în seara asta?
Ce e?
S-a întâmplat ceva. Nu vreau să vorbesc despre asta.
De ce nu?
Pur și simplu nu vreau.
Ce-ai aflat?
Haide, spune.
E vorba de mine?
N-are nici un rost să te ascunzi.
Să înfruntăm împreună, orice ar fi.
Am primit o telegramă de la Artie.
De la Artie?
Ce s-a întâmplat?
Vrea să mă duc la el în Arizona.
Spune că nu costă decât doi dolari să te căsătorești acolo.
Am putea să economisim o lună de miere.
Atunci de ce nu te duci?
Putem termina scenariul până joi.
Nu mai plânge. Te măriți. Doar asta voiai.
Acum nu mai vreau.
- De ce nu? Nu-ți mai place Artie? - Bineînțeles că-mi place.
Îmi va plăcea mereu.
Dar nu mai sunt îndrăgostită de el, atâta tot.
Ce s-a întâmplat?
Tu.
N-am început să realizez ce se întâmplă decât după ce m-am întors
în acea închisoare ciudată.
Asta era.
Viitorul lui Betty Schaefer era în mâinile mele.
Betty Schaefer, logodită cu Artie Green...
cel mai drăguț băiat de pe pământ,
iar ea se îndrăgostise de mine.
De mine.
Fusese oarbă ca să nu vadă că e ceva fals în viața mea
iar eu fusesem destul de mizerabil ca să nu-i spun.
Dar e imposibil să-i spui așa ceva cuiva după care ești nebun.
Poate nu voi fi nevoit niciodată să-i spun.
Poate mă voi descurca într-un fel, poate voi scăpa de Norma.
Poate voi reuși să șterg cu buretele toată încurcătura asta.
Alo? Acolo e Gladstone 9-2-8-1?
Pot să vorbesc cu d-șoara Betty Schaefer?
Trebuie să fi ajuns deja acasă.
E tot femeia aceea cu voce ciudată.
Chiar așa, despre ce e vorba?
Aici e Betty Schaefer.
Iartă-mă că te sun așa de târziu,
dar simt că e de datoria mea s-o fac.
E vorba de dl. Gillis. Îl cunoști pe dl. Gillis.
Și ce anume știi despre el?
Știi unde locuiește?
Știi cum locuiește?
Știi din ce trăiește?
Cine sunteți?
Ce doriți? Ce vă privește pe dv., până la urmă?
Miss Schaefer...
Încerc să-ți fac un serviciu.
Încerc să te cruț de o mare suferință.
Dar probabil că ești prea tânără ca să bănuiești că pot fi bărbați de teapa lui.
Nu știu ce ți-a spus, dar nu locuiește la vreo rudă.
Nici la vreun prieten, în adevăratul sens al cuvântului.
Păi, întreabă-l pe el.
Mai întreabă-l o dată.
Are dreptate, Betty. Mai întreabă-mă o dată.
Sunt Joe.
Unde ești? Ce e toată povestea asta?
Sau și mai bine, de ce nu vii încoace să vezi și singură.
Adresa e 10086,
Sunset Boulevard.
Nu mă urî, Joe.
Am făcut-o pentru că am nevoie de tine.
Am nevoie de tine cum n-am mai avut vreodată.
Uită-te la mine.
La mâinile mele. La chipul meu.
La ridurile mele.
Cum să mă întorc la muncă dacă mă sfâșie această îndoială?
Nu știi prin ce am trecut în aceste ultime săptămâni.
Mi-am cumpărat un revolver. Da.
Am stat în fața oglinzii, dar n-am putut s-o fac.
Nu te uita cu ură la mine!
Țipă la mine!
Bate-mă, dar nu mă urî!
Spune-mi că nu mă urăști, Joe!
Aici e 10079, Connie.
Acolo trebuie să fie.
Betty, lasă-mă să vin cu tine, te rog.
Nu, o să fie în regulă.
Ce vrei să faci, Joe? Ce ai de gând?
E în regulă, Max. Deschid eu.
Bună, Betty.
Nu știu de ce mi-e așa teamă,Joe.
- S-a întâmplat vreo nenorocire? - Intră.
Ai fost vreodată în vreunul din vechile palate de la Hollywood?
Acesta e de pe vremea când câștigau 18,000 $ pe săptămână, și fără taxe.
Ai grijă cu podeaua asta. E alunecoasă.
Valentino dansa cândva aici.
- Aici locuiești? - Desigur.
- A cui e casa asta? - A ei.
- A cui? - Uită-te împrejur.
E împrăștiată peste tot.
Dacă nu-ți amintești chipul ei, trebuie să o cunoști după nume...
Norma Desmond?
Norma Desmond era la telefon?
Vrei ceva de băut? Poți avea oricând șampanie la gheață.
Și caviar cât poftești.
- De ce m-a sunat? - E geloasă.
Ai mai văzut atâtea vechituri la un loc?
Tavanul e adus din Portugalia.
Și uită-te la asta.
Propriul ei cinematograf.
N-am venit aici să văd o locuință.
Ce e cu Norma Desmond?
Asta și încerc să-ți spun.
E o locuință enormă.
Opt dormitoare principale.
Un vapor scufundat în fiecare baie.
O sală de popice în pivniță.
Te simți foarte singur aici...
așa că și-a luat un tovarăș.
O chestie foarte simplă.
O femeie în vârstă, dar foarte bogată.
Un bărbat foarte tânăr, dar cam sărac.
- Poți să continui și singură? - Nu.
Bine, îți mai dau câteva indicii.
Nu!
N-am auzit nimic până acum.
N-am primit nici un telefon și n-am fost niciodată în casa asta.
Acum strânge-ți lucrurile și să plecăm de aici.
Toate lucrurile mele?
Toate cele 18 costume și pantofii făcuți la comandă
și cele șase duzini de cămăși, și butonierele...
și brelocurile din platină, și tabacherele?
Haide, Joe.
Unde?
Într-o garsonieră pe care n-o pot plăti?
Înapoi la o povestire care s-ar putea vinde, dar și mai sigur nu se va vinde?
Joe, dacă mă iubești...
Iubire, fii practică.
Am o afacere bună aici.
Un contract pe termen lung.
Îmi convine așa.
Poate nu e prea de admirat.
Dar...
Tu și cu Artie puteți fi admirabili.
Nu mai pot să mă uit la tine, Joe.
Ce-ar fi să te uiți după ieșire?
Pe aici, Betty.
Succes, Betty.
Poți să termini scenariul în drum spre Arizona.
Când vă veți întoarce, dacă veți avea chef să înotați puțin
e și un bazin aici.
Mulțumesc, dragule.
Mulțumesc, Joe.
Joe, pot să intru?
Acum nu mai plâng.
Mă simt bine din nou.
Spune-mi că nu ești supărat.
Povestește-mi exact ce s-a-ntâmplat, Joe.
Ce faci, Joe?
Ce faci?
Îmi fac bagajele.
Mă părăsești.
Te părăsesc, Norma.
Nu, nu se poate.
Max! Max!
Mulțumesc că mi-ai dat voie să port aceste haine frumoase
și că m-ai lăsat să port toate aceste podoabe.
Restul bijuteriilor sunt în sertarul de sus.
- Sunt ale tale, Joe. Ție ți le-am dat. - Iar eu le-am primit imediat.
Dar sunt prea elegante ca să le port într-un birou de copist din Dayton, Ohio.
Astea sunt fleacuri!
Poți avea orice îți dorești. Ce îți dorești?
Bani?
Norma, i-ai irosi degeaba.
Nu mai sunt potrivit pentru slujba asta.
Nu poți să pleci!
Max! Max!
Nu pot trăi fără tine.
Și știi că nu mi-e frică de moarte.
Asta e numai treaba ta.
Crezi că am mințit în legătură cu arma, nu-i așa? Bine.
Vezi?
Nu m-ai crezut. Presupun că nu mă crezi în stare s-o fac.
Ba da, ar ieși o scenă grozavă.
Nu-ți pasă, așa e? Dar pentru sute de mii de oameni va conta!
Trezește-te, Norma. Te-ai sinucide într-o casă pustie.
Publicul a plecat acum 20 de ani, trezește-te la realitate.
- E o minciună! Încă mă mai vor! - Nu, nu te mai vor!
Dar la studio? Dar DeMille?
Încerca să te cruțe.
Studioul nu voia decât să-ți închirieze mașina.
Ce voia?
DeMille n-a putut să-ți spună. Nimeni dintre noi n-a avut curaj.
E o minciună. Mă doresc.
Primesc scrisori în fiecare zi.
Spune-i tu, Max.
Haide, fă-i acest serviciu. Spune-i că nu va fi nici un film.
Că nu e nici o scrisoare de la admiratori, în afară de cele pe care le scrii tu.
Nu e adevărat!
Max!
Doamna e cea mai mare vedetă din toate timpurile.
Voi duce bagajele d-lui Gillis la mașină.
L-ai auzit.
Sunt o vedetă.
Norma, ești o femeie de 50 de ani. Maturizează-te.
Nu e o tragedie să ai 50 de ani,
decât dacă încerci să ai 25.
Sunt cea mai mare vedetă din toate timpurile.
Adio, Norma.
Nimeni nu părăsește o vedetă.
De aceea e o vedetă.
Vedetele n-au vârstă,
nu-i așa?
Ei, aici rămăsesem.
Să ne întoarcem la acel bazin,
pe care mi l-am dorit întotdeauna.
S-a făcut ziuă și cred că m-au fotografiat de mii de ori.
Apoi au luat niște araci din grădină și m-au pescuit din apă,
cu multă grijă.
E caraghios cât de grijuliu se poartă lumea cu tine odată ce ai murit.
M-au scos la mal ca pe un pui de balenă atins de harpon
și au început să cerceteze rănile,
doar pentru dosar.
Între timp întreaga adunătură dădea năvală
polițai, reporteri, vecini, trecători.
La fel de multă lume
ca la deschiderea unui supermarket în Los Angeles.
Până și băieții de la "știri adevărate" au venit.
Găseau aici ceva din care fiecare voia o bucățică.
Indivizii fără suflet.
Ce-i vor face Normei?
Chiar dacă se va descurca la tribunal,
crimă pasională, nebunie temporară,
articolele o vor băga în mormânt.
"Vedetă de altădată asasină:"
"Actriță în vârstă:"
"Fostă regină a lumii mondene:"
Biroul inspectorului?
Vreau să vorbesc cu inspectorul.
Cine e la telefon?
Eu sunt! Dă-te de pe linie. Am treburi mai importante.
Biroul Times City? La telefon Hedda Hopper.
Vorbesc din dormitorul Normei Desmond.
Nu te mai obosi să-l rescrii. Ia-l în direct.
Gata?
În timp ce apar zorii peste casa crimei...
Norma Desmond, o vedetă faimoasă a anilor de demult
e în stare de șoc total.
Se pare că asupra ei s-a lăsat o cortină de liniște.
Stă în budoarul ei de mătase din casa ei de pe Sunset Boulevard...
A fost o ceartă neașteptată? V-ați mai certat și înainte?
Dacă a fost o ceartă neașteptată, cum se face că arma asta se afla acolo?
individul ăsta... unde l-ați întâlnit prima dată?
De unde a venit? Cine e?
Îl urați?
V-ați mai gândit vreodată să faceți asta?
A furat ceva?
L-ați prins furând, sau ați aflat că a furat ceva?
Băieții de la "știri adevărate" sunt aici cu camerele de filmat.
Spune-le să-și ia zborul. Nu e momentul potrivit să filmeze.
Uitați, Miss Desmond, aveți ceva important să ne comunicați?
Camere de filmat?
Ce e, Max?
Au sosit camerele de filmat.
Au sosit?
Spune-i d-lui. DeMille că voi fi gata imediat.
Ce înseamnă asta?
E o ocazie să o facem să coboare.
Aduceți mașina chiar la intrare.
Bine.
E totul pregătit, Doamnă.
Mulțumesc, Max.
Iertați-mă, domnilor...
dar trebuie să fiu gata pentru scena mea.
- Ce se întâmplă acolo sus? - De ce a făcut asta?
A mărturisit?
- E totul în regulă, domnilor? - Aproape.
- Luminile sunt gata? - Gata.
Liniște, toată lumea!
Lumini!
Ești pregătită, Norma?
Ce scenă e?
Unde mă aflu?
Asta e scara palatului.
A, desigur.
Da.
Acolo jos
o așteaptă pe prințesă.
Sunt gata.
Bine.
Camerele.
Motor!
S-au întors până la urmă, camerele alea.
Viața, care poate fi uneori neobișnuit de recunoscătoare,
a avut milă de Norma Desmond.
visul de care s-a agățat cu atâta disperare
a îmbrățișat-o.
Nu mai pot continua scena. Sunt prea fericită.
D-le. DeMille, te superi dacă spun câteva cuvinte?
Mulțumesc.
Vreau să vă spun tuturor cât sunt de fericită că m-am întors în acest studio,
că fac un nou film!
N-aveți idee cât mi-ați lipsit cu toții.
Și vă promit că nu vă voi mai părăsi niciodată.
Pentru că după "Salomeea" vom face un alt film
și încă unul!
Știți, asta e toată viața mea.
Va fi mereu.
Nimic nu mai contează.
Doar noi...
și camerele...
și acei oameni minunați de acolo din întuneric.
Gata, d-le. DeMille, sunt pregătită pentru prim-plan.